![](https://digitaltransmedia.digitaltransformers.cat/wp-content/uploads/2018/10/efectes-sobre-la-llibertat.jpg)
Efectes sobre la llibertat d’expressió de la Directiva europea de drets d’autor
El Parlament Europeu acaba d’aprovar la segona lectura de la proposta de directiva sobre drets d’autor que ara han de redactar el Consell i la Comissió. Es tractava de posar al dia les normes en una matèria que canvia massa ràpid i que tendeix a desbordar ràpidament els límits de la llei.
Les dues qüestions més polèmiques impliquen directament limitacions a la llibertat d’expressió tot i ser presentades com a simples ajustos de l’equilibri entre els sectors de les indústries culturals i de la tecnologia. El primer té a veure amb l’obligació de pagar als editors per enllaçar notícies. El segon, amb l’obligació d’establir filtres en els serveis de continguts generats per usuaris per assegurar que aquests no vulneren la llei de drets d’autor.
Alemanya i Espanya ja havien incorporat a les seves legislacions de propietat intel·lectual l’obligació del pagament als editors per enllaçar a les seves notícies, amb resultats discutibles. En el cas espanyol, l’únic que es va aconseguir va ser el tancament de Google News, i ben pocs ingressos per als mitjans. Es tracta, diuen els editors, d’evitar que cercadors com Google generin ingressos a costa d’explotar uns continguts pels quals no paguen. L’ambició de qualsevol editor és que els lectors arribin a les notícies des de la seva pròpia web, de manera que la publicitat els acompanyi, evitant qualsevol distracció, digui enllaç, que els porti fora de la pàgina. Però bona part de les notícies són llegides després de veure-les en xarxes socials(Encara que els serveis de missatgeria com WhatsApp comencen a consolidar-se com canals per compartir notícies). El resultat són notícies digitals editades amb esperit analògic, que no permeten al lector arribar a les fonts primàries o ampliar la informació.
Amb la nova normativa, la informació a internet es farà més pobre, perquè a l’hora d’escriure hi ha certes fonts, les notícies dels mitjans, que haurem d’evitar enllaçar. I possiblement no solucionarà els problemes dels mitjans de comunicació desesperadament a la recerca d’un altre model de negoci. I si les notícies dels mitjans professionals no estan a mà, els usuaris faran fora mà d’altres fonts menys rigoroses, informades i contrastades, agreujant el problema de la desinformació .
La mateixa indignació d’uns proveïdors de contingut farts de veure com els nous gegants d’internet es fan d’or usant els seus materials batega en l’aprovació de l’article 13 que obliga a filtrar amb algoritmes els continguts generats per usuaris. Si l’article anterior podria ser anomenat taxa Google, està podria ser la taxa Youtube, però hi ha diferències. YouTube si paga als propietaris del contingut quan algú puja, per exemple, un tema de Beyoncé. El seu sistema de filtrat, ContentID, estableix que la peça té copyright i pregunta al seu propietari que fer amb ella. Pot deixar-se a la xarxa, eliminar o monetitzar inserint publicitat, tot a través d’un algoritme que compara l’arxiu pujat amb un altre de referència. El problema és que YouTube paga una petita quantitat de l’ingrés publicitari, no negociable, a la discografia o l’estudi de la pel·lícula que acabes de pujar. Per a la indústria cultural, l’ideal seria poder negociar la tarifa, com fan amb Spotify, però la diferència és que aquí no és YouTube qui puja el contingut, sinó l’usuari, i per tant no és responsable a priori de les infraccions que un contingut pugui incórrer.
YouTube ha trigat una dècada i ha invertit milions en desenvolupar contentd. La idea és que tots els serveis similars han d’implementar una tecnologia que funcioni de la mateixa manera, eliminant el contingut amb copyright, però és obvi que poques empreses tenen el múscul financer i la capacitat tecnològica de YouTube i la seva companyia matriu Alphabet. Així que una conseqüència de la norma podria ser que, lluny de moderar la forma en què YouTube explota el contingut aliè, originant el que la indústria cultural crida value gap, es consolidi aquesta empresa com a monopoli.
Un problema no menys greu és que el filtrat amb algoritmes és notablement imperfecte. La propietat intel·lectual té excepcions com la cita o la paròdia (i altres menys clares en l’ús just dels sistemes anglosaxons). Per utilitzar una fotografia amb copyright està prohibit, però usar-la per fer una paròdia està permès. I tot i així dependrà de què es parodia i de la relació de l’original amb la cosa parodiada. Problemes que han de ser argumentats davant d’un jutge aportant informes experts i exposant la problemàtica de la llei. L’algorisme no atén informes pericials, apreciacions subjectives o camàndoles legals. De manera que l’automatització del control dels drets d’autor acabarà convertida en una forma de censura que sistemàticament eliminarà continguts que té un dret avalat per la llei per a circular.
Aquest és un nou episodi d’una carrera cap a endavant que fa que la normativa de copyright es reforci de manera constant alhora que les eines tecnològiques i les pràctiques de les audiències llimen les idees d’autoria i control. Moltes veus han avisat que a poc a poc estem canviant internet i eliminant el seu potencial per crear societats més participatives, innovadores, creatives i democràtiques. I ho estem fent de forma subtil en nom del dret d’autor.
Per: Héctor Fouce / European Journalism Observatory
Font imatge: Pixabay