!["Fake news"](https://digitaltransmedia.digitaltransformers.cat/wp-content/uploads/2018/01/pexels-photo-518543.jpeg)
“Fake news”: quan l’opinió val més que els fets
Una consultora líder mundial en tecnologies de la informació, Gartner, sosté en el seu últim informe que el 2022 el públic occidental consumirà més notícies falses que veritables i que no hi haurà prou capacitat ni material ni tecnològica per contrarestar-les. Qui ho diu? Gartner, amb seu a Stamford, va tenir com a major accionista a la companyia de capital risc Silver Lake, participada per diversos gegants de la informàtica que segueixen mantenint les seves posicions en el consell directiu. Com saber si una notícia sobre ‘mentida news’ pot ser també una f Lake new o un vaticini interessat?
Les informacions circulen tan massivament i accelerada en les xarxes socials que tendim a agafar i retransmetre amb el mateix instint compulsiu que el d’un jugador de tennis de taula: les capta i rebota, sense aturar-se a comprovar la seva veracitat. Quan el ritme de les comunicacions anava a pas de diligència o de telègraf, hi havia més notícies falses que en l’actualitat, amb conseqüències a vegades tràgiques, difícils de revertir, fins i tot després d’haver estat comprovada la seva falsedat. Hi ha persones que encara creuen en El protocol dels savis de Sió, un text redactat per la policia tsarista i atribuït als jueus per justificar els pogroms.
Avui és cert que les fake news proliferen i es reprodueixen a gran velocitat, però, a diferència d’altres èpoques, és més fàcil desmentir-les. Tot i això, el periodisme rigorós té dificultats per fer-se sentir entre la cridòria.
Paraules de doble llenguatge
No només hi ha notícies falses, les tècniques de simulació de la realitat arriben també a la imatge en un món que s’ha acostumat a no distingir la realitat de la ficció, en literatura, cinema, televisió o en les xarxes socials. La paraula viu una crisi similar a la d’entreguerres i queda com a carcassa buida quan el seu significat és alterat segons qui la digui. A Catalunya, paraules o conceptes com democràcia, nazi, Estat de dret, nacionalisme, dictadura, legitimitat, llei, autoritari, exclusió, llibertat, presos polítics… han quedat òrfenes del pacte social que fixava els seus continguts perquè tothom es entengués en emprar.
Iván de la Nuez afirma que “la història ha demostrat que Orwell i no Marx és qui tenia raó”, no només pel triomf de la societat vigilada, el Gran Germà permanent d’internet, sinó també per la perversió de les paraules. Orwell parla en el seu llibre 1984 del doublespeak i el doublethink xenòfobs o autoritaris exercint la xenofòbia o l’autoritarisme en nom de la democràcia i la tolerància. En els mapes europeus que mostren l’auge de forces autoritàries i excloents, sol veure tot el continent acolorit en diversos tons, menys la península Ibèrica, que apareix en blanc. On són l’extrema dreta i el populisme a Espanya? A Twitter les fake news ajuden a conrear l’odi. I en molts casos, l’odi ètnic.
“Si no surt a la tele, no existeix”, solien dir els publicistes. Ara, el lema és un altre: “Si no la comparteixes, no és notícia”. El tuit, comentari a Facebook o vídeo a YouTube que no es comparteix està condemnat a no deixar empremta. És fàcil distingir els bots que han envaït Twitter, activats per una empresa o un partit polític per donar suport als seus clients o denigrar als seus rivals, però, un cop vist el truc, van mutant ràpidament per camuflar millor. Avui és possible que un discuteixi amb un robot o siguin els robots els que debatin amb altres robots. Un detall més per la confusió de l’ésser humà amb la intel·ligència artificial.
La verificació de les notícies a càrrec de professionals solvents és cara; per això, en una recent visita a Barcelona, el músic Brian Eno no va dubtar a afirmar que el bon periodisme s’ha de pagar. “Si és barat, no és notícia”.
Monique Leibovici és filòsofa i membre del Laboratori de Canvi Social i Polític de la Universitat París Diderot-París VII. Recentment ha intervingut al CCCB en una xerrada sobre Veritat i mentida en la política, un llibre de Hannah Arendt que, reeditat per Pàgina Indòmita, viu un fulgurant boom de vendes. Leibovici va assenyalar com el 1971 Daniel Ellsberg, un analista militar del Pentàgon, va filtrar a The New York Times un informe secret que demostrava com un grup d’estrategues va falsejar dades per provocar que Johnson hagués decidit embarcar-se en la guerra del Vietnam abans del fet que oficialment va desencadenar la intervenció: els incidents de Tonkin de 1964.
“La mentida organitzada -diu la pensadora- no fa a un o altre fet aïllat, sinó que fabrica un substitut de la realitat que no es contenta amb deformar la realitat o amagar-la, sinó negar-la”. La mentida com una obligació moral. Leibovici assenyala com els assessors de Johnson mentien no per conquerir el món sinó per guanyar la batalla d’imatge en una operació gegantina de relacions públiques, allunyats en els seus càlculs de tota realitat: “Per salvar els vietnamites del perill comunista no dubtaven a incendiar amb napalm “.
I avui?, Monique Leibovici cita un tuit de Donald Trump: “Ell va escriure que el concepte de canvi climàtic va ser creat pels xinesos per fer la indústria nord-americana menys competitiva”. “Això -diu la pensadora- és una perla. Posa en el mateix pla una dada que ha quedat establerta per la ciència i una opinió. En dir que era un invent contra la indústria nord-americana li donava certa coherència i manipulava els fets, i l’opinió s’imposava de forma mecànica”. Quin antídot hi ha?”. Segons Arendt, “una premsa lliure i no corrompuda, el dret a una informació verídica i no manipulada, sense la qual la llibertat d’opinió no és més que una cruel mistificació”.
Hi ha autoengany, ens agrada viure a la postveritat
La filosofia Fina Birulés diu que la paraula postveritat no s’ha acceptat tan ràpidament com sembla, ja que va sorgir el 1992, en un article d’un dramaturg serboamericà. “Hi ha molt autoengany. Sembla que volem viure a la postveritat. Els fets no ens importen en el nostre país. Saber la corrupció que hi ha no genera res. Si ja és difícil que coneguem els fets, quan arriben, no importen, les dinàmiques polítiques fan que es converteixin en irrellevants. Si Arendt ens ensenya alguna cosa és que tant el pessimisme com l’optimisme són formes de protegir-nos. Faci el que faci, o tot anirà bé o tot anirà malament “.
Birulés diu que Hannah Arendt va veure que en les societats democràtiques una de les vies per negar la realitat objectiva i aconseguir la manipulació massiva dels fets i de les opinions és la que, “amb el pretext que tothom té dret a la seva pròpia opinió, se substitueixen els fets per opinions, es menteix de manera que fins i tot alguns consideren que aquesta és l’essència de la democràcia, però es pot afirmar que, encara que els fets creuen opinions, la llibertat d’opinió és una farsa llevat que garanteixi la informació objectiva i no estiguin en discussió els fets mateixos “. És l’anècdota de Clemenceau. El polític francès estava discutint amb un alemany sobre a qui culparia la història de l’inici de la Primera Guerra Mundial. Les interpretacions tenen un límit: “Estic segur -va dir Clemenceau- que no dirà que Bèlgica va envair Alemanya”. “La realitat té la desconcertant costum d’enfrontar-nos a l’inesperat”.
Daniel Gamper és professor de Filosofia Moral i Política a la Universitat Autònoma de Barcelona. “No és que hi hagi més mentides o que siguin més invasives -diu-, sinó que no hi ha manera de distingir entre veritat i mentida. Sens dubte els canals pels quals circulen els missatges, és a dir preferentment les xarxes socials, són en gran part responsables d’això. La brevetat és necessària per aconseguir una gran difusió. El galimaties no permet distingir entre veritat i mentida. S’ha destruït el criteri de verificació: els fets “.
“La majoria dels missatges -prossegueix Gamper- en realitat no són missatges el contingut dels quals sigui mitjanament objectivable. Són més aviat estímuls produïts per imatges. La fal·làcia en l’argument està vinculada al llenguatge. En una societat en què impera la comunicació visual, les paraules perden pes i poden ser maltractades de moltes maneres “.
“Avui -constata- estem en l’eslògan i, sobretot, en la imatge. No és cap novetat; però, ja fa temps que les imatges i per tant les relacions públiques són imprescindibles en política i pels poders fàctics. La imatge associada a un missatge comprensible i prou transversal mou les masses. Alhora, la societat és cínica, i tothom ja ha après a dubtar, o millor dit, cadascú tria de qui no desconfia. L’economia capitalista i el seu aparell publicista han colonitzat l’esfera pública, i les relacions corren el perill d’enfrontar-se amb patrons economicistes. ‘Gestionem’ les emocions i ‘administrem’ la vida. Són dos exemples de pèrdua d’humanitat en el llenguatge públic. Potser una de les malalties del llenguatge actual sigui l’imperi del eufemisme: el fet que els discursos es moguin entre la sinceritat i el cinisme. Trump és l’exemple: se’l valora per dir el que pensa i no per pensar abans de parlar “.
(…)
Les retallades en educació i cultura accentuen la desculturització de la població, que, així, es troba amb menys armes per pensar per si mateixa i absorbir sense cap crítica els missatges del màrqueting polític. En un temps de relativisme (“una veritat per a cadascú”) que Colin Crouch ha definit com postdemocràcia, l’anunci que en cinc anys hi haurà més notícies falses que veritables pot ser que es compleixi. Però res és gratis. Pot servir perquè la indústria vengui tallafocs, com a excusa perquè el govern limiti la llibertat d’expressió o d’esperó perquè el periodisme rigorós tracti amb objectivitat els fets i els separi clarament de l’opinió.
Per Josep Massot / La Vanguardia